ANDREJUS RUBLIOVAS
Pirma dalis
Archipai, paduok dirželį.
Imk.
Nagi, kelk.
Viešpatie, kad tik suspėtume.
Greičiau atrišk.
- Archipai, aš tuoj. – Greičiau, Jefimai.
Čia aš... Čia...
Tuoj...
Dėde, pjauk virvę.
Durk jam nuodėguliu į snukį.
Skrendu.
Kur tu, Jefimai?
Skrendu.
Archipai. Skrendu.
Ei, jūs. Vykitės.
Viešpatie, kas tai?
Archipuška.
Maskvoje dailininkų ir be mūsų pilna.
Nieko. Paieškosim darbelio.
Žinoma. Tik skaudu, kad...
Taip, kad ir tas beržas. Kiekvieną dieną vaikščiojau ir nepastebėjau.
O juk žinotum, kad daugiau nebepamatysi...
Štai koksai.
- Žinoma. 10 metų. - Devyneri.
- Tai tu – 9, o aš – 10. - Ne. Aš 7, o tu – 9.
Lietuti, čionai.
Einam, neištirpsim.
Ėjo juokdariai būriu.
Lepinosi medumi ir broga.
Sutiko bajorą, kreivą totorių...
Pradėjo dainuoti, kalbinti, juokauti.
Kaip pas poną bajorą viskas kepta ir išvirta.
Bajoro žmona išranki.
Pasuks į šoną, bet ne su bet kuo.
Bajoriene, atidaryk duris, bajoras atvažiuoja.
O bajoras jiems: Cit!
Jūs, juokdariai, esate vagys ir girtuokliai.
Jus lupa ir lupa, nuo penktadienio iki penktadienio.
Ožiai ir valkatos, padvėsit brogoje.
Greit jus visus ant kuolo sodins.
Op! Jie jį – čiupt už
žemiau bambos, aukščiau kelių.
Buvo ponas su barzda.
Juokaudami jį greitai ir švariai nuskuto.
O be barzdos – negerai.
Bet kuri boba su barzdotu - kur tik reikia.
O bajoras verkia, šokinėja kaip blusa ant kiaušinių.
Ožys – ir tas barzdotas. Bėgsiu aš namo.
Pasibeldė į langą.
O bajorienė jo nepažino.
Pamatė pliką snukį,
kad negalės paimt už barzdos.
Kočėlu kaukšt į tarpuakį.
Stovėk, nekvailiok.
Kokia gėda. Vyniok autus ant snukio.
Kaip gi taip? Ponas – be barzdos.
Ponas – bėgti. Iš paskos žąsys gagena.
Ir nubėgo keliu, raišuodamas koja.
Sutiko popą. Tas jį kaip bobą - capt.
Pritūpė, prisitaikė ir krūmuose patvarkė.
Jei jam numautum kelnes.
Iš abiejų pusių jis toks pat.
Kuris gi mano snukis?
Audra. Reiktų pralaukti.
Užeikite.
Gal brogelės išgersit? Visai peršlapot.
- Dėkui, negeriam. – Ir bobų netratinam.
Dievas davė popą, o velnias – juokdarį.
Gal mano boba irgi... Po krūmus?
Tavo boba visų priešakyje.
Vis viena tavo boba – visų priešakyje.
Eikš čionai.
- Kur buvai? – Kieme.
Eime?
Klausyk Danila, lietus baigėsi. Einam.
Gelbėk, Kristau, šeimininke.
Nežudykit. Aš nekaltas.
Gal jis nekaltas?
Apšmeižė, niekšai.
Ar yra kas gyvas?
- Atėjai pažiūrėt? – Pažiūrėt.
Žiūrėk. Tuoj aksoliu tepsim.
Tai tu ir esi Graikas Feofanas?
Taip. O ko tu į mane žiūri? Ten žiūrėk.
O pats iš kur?
Iš Androniko vienuolyno.
Tai tu tikriausiai Andrejus Rubliovas?
Ne.
Girdėjau, visi vienu balsu giria Rubliovą.
Tai meistras, gi...
Tik iki šito jam toloka.
Ir spalvos kažkokios ramios.
Viešpatie. Juk tai tiesiog...
Ko girti nustojai? Kalbėk.
Negaliu. Rišliai nemoku.
Teisingai Konstantino Kosečevskio pasakyta:
Pažinsi kiekvieno daikto esmę,
jei teisingai jį pavadinsi.
O Andrejus... Tiesiai į akis jam pasakysiu.
Jis man kaip brolis.
Teisingai jį giria.
Spalvas tepa plonai, švelniai. Reikia sugebėti...
Tik jam trūksta...
Baimės nėra, tikėjimo.
Tikėjimo iš pačių sielos gelmių.
Ir paprastumo...
Kaip pasakė Epifanijus...
apie Sergijaus dorybę.
"Paprasta, be margumynų."
Tai štai, kas tai. Tai šventa.
Paprasta, be margumynų.
Geriau nepasakysi.
O tu, matau, išmintingas.
Ar tai gerai?
Gal geriau nežinojimo tamsybėse
sekti savo širdies šauksmą?
Išmintyje daug sielvarto.
Kas didina žinias – didina sielvartą.
Proška. Kur aksolis? Kam ausis nuraut?
Kur prasmego visi?
Sako, kad greitai tapai?
Kitaip negaliu. Atsibosta.
Kartą savaitę terliojausi. Ir mečiau.
Išmetei?
O kam? Raugintus kopūstus prislėgiau.
Įkyrėjo viskas iki...
Mokinių nors vežimu vežk, o naudos – jokios.
Rašto perskaityt nesugeba...
Eik pas mane į pagalbininkus.
Nejuokauk, nesityčiok.
Nesijuokiu...
Neturiu su kuo Maskvoje Šventojo Apsireiškimo cerkvę tapyti...
Ten jau miškai pagalbininkų. Supratai?
Supratau, tik nesusidorosiu.
Viską parodysiu ir paaiškinsiu. Tu ant drėgnos sienos tapei?
Su tokia galva...
Čia štai kokie kvailiai ant sienų teplioja.
Pasakiau – ne. Ir baikim apie tai.
Na, kaip nori...
Žiūrėk, nepasigailėk. Aš kerštingas.
Pasigailėsiu ar ne, o tau – nuodėmė.
Atėjo pas tave vienuolis,
patiko tau su juo apie knygas kalbėtis.
Ir tu nusprendei pabūt dorybingas.
O aš trečius metus knygų nepriliečiu.
Nors ir nenoriu liestis. Mano kitas kelias.
- Greitai mirsiu. – Ką tu čia...
Tikrai mirsiu. Trečią diena angelas prisisapnavo.
"Einam", sako, "su manimi."
O aš jam: "Aš ir be tavęs greit mirsiu."
O gal persigalvosi?
Gerai. Tik turime susitarti.
Ko nori? Pinigų? Pusiau. Tinka?
Dirbsiu veltui.
Bet tik jeigu tu pats manęs į vienuolyną atvažiuosi.
Pats esi arti bendruomenės ir valdovo.
Paprašysi mane būti tavo pagalbininku.
Prie visos brolijos ir prie Andrejaus Rubliovo.
Tada aš tau kaip vergas, kaip šuo tarnausiu,
kol numirsiu.
- O tu kuo vardu? – Kirilas.
Pravoslavai! Tiesos mylėtojai ir krikščionys!
Ar ilgai kankinsit piktadarį?
Ar greit jūs tai baigsit?
Patys užkietėję nusidėjėliai, o teisiate.
Nekrikštai.
Kunigaikštis liepia tau atvykti į Maskvą.
Šventojo Apreiškimo cerkvę ištapyti.
Kartu su Feofanu Graiku.
O ką, ar ne Andrejus Rubliovas jis?
Jis ir yra Rubliovas. O aš – Kirilas.
Feofanas Graikas, liepė pasakyt tau, kad keliautum į Maskvą.
Nori tave matyti.
Ir Feofanui dėkoju.
Pasakyk...
Na... Kad atkeliausiu.
Galva braška.
Vesk ją čionai.
Pasiimk kokius nori padėjėjus.
Kad rytoj ateitum.
Ar yra arti kalvė? Vėl sugriūsiu.
Už vartų koplyčia. O už koplyčios – kalvė.
Sudiev, Dievo žmonės.
Gal šiandien ir eisim, Danila?
Greit susiruošim ir iškeliausim.
O tai Feofanas ims ir persigalvos.
- Neisiu. - Kaip tai neisi?
- O kaip aš be tavęs. - Kaip nori...
Tai maniau, kad kartu?
O ko tu už mane galvoji? Manęs nekvietė.
Negalėsiu aš be tavęs.
Galėsi. Juk pats sutikai eiti. manęs nepaklausei.
Greitai sutikai. Feofanas tik pirštu pamojo...
Bet tu neliūdėk.
Ne tu pirmas, ne tu paskutinis.
Man ir be tavęs darbų čia pakaks.
Na, ir dėkui Dievui.
Foma, Aleksejau. Eime.
Piotrai. Ruoškis, eisi su manim.
Linksminkis jaunystėje savo, jaunuoli.
Tegu tavo jaunystėje tavo širdis patiria džiaugsmą.
Ir eik kur širdis liepia ir akys mato.
Tik žinok, kad už tai
stosi prieš Dievo teismą.
Ir savo jaunystės dienomis prisimink savo kūrėją.
Kol neatėjo sunkios dienos ir metai,
apie kuriuos tu sakysi:
"Jie man neteikia pasitenkinimo."
Kol nenutrūko sidabrinė gija,
ir nesutrūko auksinis raištis,
kol nesudužo ąsotis prie šaltinio,
ir neprasmego ratas...
Ir sugrįš dulkės į žemę, kuo jos ir buvo iki tol.
O siela sugrįš pas ją sukūrusį Dievą.
"Tuštybių tuštybė", atsake Ekleziastas. "Viskas tuštybė."
Kirilai. Ar nematei tėvo Nikodimo?
Kur jis dingo nuo pat ryto?
Paėmė mano pirštines ir skradžiai žemę prasmego.
Reikia malkų pririnkti, o jos apledėję.
O ko tu balaną degini? Rytas seniai...
Mano šunį pašėrei?
O tu prašei?
Ko tu...?
Eik...
Ką nors pamiršai?
Atėjau atsisveikint.
Tai juk atsisveikinom jau...
Atėjai atsisveikint, o...
Man ir be to sunku buvo.
O čia velnias ėmė ir sukiršino mus.
Negaliu išeiti be išpažinties.
Priimsi?
Nieko aš negaliu, Danila.
Tiek metų vienoj celėj pragyvenom.
Nieko neturiu be tavęs.
Tavo akimis žvelgiu į pasaulį.
Tavo ausimis klausausi.
Tavo širdimi...
Džiaugiuosi dėl tavęs, netikėli.
Jei žinotum, kaip džiaugiuosi.
Eik į Maskvą, tapyk, ir aš didžiuosiuos tavim.
Mane taip pats velnias pakurstė.
Ir tu man atleisk.
Aš sugrįšiu, Danila.
Kur tu? O vakarinės pamaldos?
Pasimelsit ir be manęs. O aš be jūsų apsieisiu.
Kas tau, Kirilai?
Atsibodo. Atsibodo meluot. Išeinu į pasaulį.
Kodėl mes išėjom iš Trejybės?
Tylite?
Todėl, kad brolija savo naudą pradėjo kelti aukščiau už tikėjimą.
O čia? Manėm, kad tarnausim Viešpačiui tikėjimu ir darbais,
o kas pasidarė?
Vienuolynas pasidarė panašus į turgų.
O tu, Dievo verge, kiek atidavei už tarnystę? 20 sielų?
Vis vaikščiojai paskui vyresnįjį, derėjaisi.
Už pora užliejamų pievų
amžiną palaimą norėjai nusipirkt.
Jūs ir patys viską žinot, tik tylit.
Apsimetat, kad nieko nepastebite.
Gal ir aš būčiau tylėjęs ir kentęs tą bjaurastį,
jei būčiau turėjęs talentą.
Ar nors mažiausią sugebėjimą tapyti ikonas.
Nedavė Dievas talento. Šlovė tau, Viešpatie.
Laimingas esu ir be talento,
ir tik todėl sąžiningas ir švarus prieš Dievą.
Ir dar jums, broliai, pasakysiu...
Ką tu mums pasakysi? Ko mes nežinom?
Ar žinai, kas tokiems, kaip tu nutinka?
Bet juk aš...
Eik lauk iš mano akių, gyvatės išgama.
Pritapsi pasaulyje.
Na, štai, matote...
Girdi, Kirilai...
Yra pasakyta: "Įėjęs į šventyklą Jėzus
išvaikė visus perkančius ir parduodančius šventykloje.
Išvartė pinigų keitėjų stalus bei karvelių pardavėjų suolus
Jis tarė jiems:
Mano Namai vadinsis maldos namai!
O jūs pavertėte juos plėšikų lindyne."
Aš 3 metus Danilai teptukus ploviau, kol jis man patikėjo ikoną.
Ne taisiau, o tik ploviau.
O tu nepasitiki manim?
Tu gi kiekvienam žingsny meluoji.
Vakar atėjai, sutana limpa, susiklijavusi visa.
- Kur tu buvai? - Bityne.
O sakei, kad Andronikove....
Pažiūrėk, į ką tu panašus.
Pridėk ką nors, o tai užtinsi kaip kuilys.
Dabar jau per vėlu. Nebepadės.
Kuri tu, brolau, be galo.
Galvoju, gal sergi kuo nors?
Kuo?
Turbūt, yra tokia liga:
žmogus meluoja ir niekaip liautis negali.
Žiūrėk, Foma. Žiūrėk.
- Ką žiūrėt? – Nieko... Mulkis...
Nesuprantu, kodėl aš tave į mokinius pasiėmiau.
Visada tau tai tas, tai tas... Pats Feofanui sakei:
"Šitas aršiną gilyn mato, ir balandžius mėgsta..."
Buvai kitas žmogus, stengeisi, nemelavai.
Žinai, ką Feofanas apie tavo balandėlį pasakė?
"Na, ir turtas – balandėlis."
Ir pavalgyti mėgsti.
Kaip tu po to tapai – nesuprantu...
Kai pilve skamba, apie ką galvoji?
Tik tą skambesį ir girdi.
Laimingas tu, Foma, viskas tau paprasta ir aišku.
Maldoje siela gali nukeliauti tik nuo matomo prie nematomo.
Žiūrėk. Kas tai?
Vadinasi, kairėje nusprendei palikti apaštalus?
Foma, ar nukėlei nuo ugnies klijus?
Klijus nukėlei?
Jis, matai, balandėlį mėgsta...
Lupt jį reikia kiekvieną šeštadienį.
Kur tai matyta,
kad kiekvienas drebėtų dėl savo pasturgalio?
Maskviškės bobos, ir tos, savo plaukus totoriams kaip išpirką atidavė.
Joms geriau nuplikti, negu tokias kančias kentėti.
Kuo čia dėta gera valia?
Juk taip negalima.
Taip jau yra, kad Rusios bobos – pažemintos ir nelaimingos.
Aš ne apie tai...
Tai pasakyk man tiesiai – tamsi liaudis, ar ne?
Negirdžiu.
Tamsi. Tiktai kas dėl to kaltas?
Tamsi dėl savo žioplumo.
O tu ką, dėl savo tamsumo, manai, nuodėmių neturi?
Ir aš turiu, atleisk Viešpatie.
Greitai paskutinis teismas. Degsim visi. Kaip žvakės.
Prisiminsi mano žodžius, tada tai prasidės...
Visi vieni kitiems norės savo nuodėmes suversti,
išsisukinės prieš Aukščiausiąjį.
Kaip su tokiomis mintimis gali tapyti? Nesuprantu.
Palaiminimą priimi.
Aš seniai būčiau atsižadėjęs ir oloje per amžių gyvenčiau.
Aš tarnauju Dievui, o ne žmonėms.
Šiandien giria, rytoj keikia. Po to keikia už ką gyrė...
O poryt užmirš ir tave, ir mane. Viską užmirš.
Viskas tuštybė ir dulkės.
Visas kvailystes ir niekšybes žmogus jau įvykdė...
o dabar tik kartoja jas.
Viskas tame rate... Ir sukasi, ir sukasi...
Jei Jėzus vėl ateitų į žemę, jį ir vėl nukryžiuotų.
Jei tik bloga prisiminsi,
tai prieš Dievą niekuomet laimingas nebūsi...
Ką?
Gal kai ką ir reikia pamiršti, bet juk ne viską.
Nežinau, kaip pasakyti. Nemoku.
Nemoki, tai ir tylėk. Klausyk manęs.
Manai, kad gėrį vienam galima kurti?
Gėris... Prisimink Naująjį testamentą.
Jėzus taip pat rinko žmones šventovėse ir mokė juos.
O jie paskui susirinko, kad jį patį nubaustų.
"Nukryžiuot" – šaukė jie...
O mokiniai? Judas pardavė, Petras atsižadėjo.
Visi išsilakstė. Ir tai geriausi.
Paskui jie juk gailėjosi.
Bet tai paskui. Supranti? Kai jau vėlu buvo...
Žinoma, daro žmonės ir bloga. Skaudu.
Judas pardavė Kristų, o, prisimink, kas nupirko?
Žmonės.
Taigi, fariziejai ir rašto aiškintojai.
Liudininko, kiek besistengė, taip ir nerado.
Kas gi šmeiš jį, nekaltą...
O fariziejai apgavysčių meistrai. Išsilavinę, gudrūs.
Jie ir mokėsi tik dėl to,
kad ateitų į valdžią, pasinaudodami žmonių tamsumu.
Žmonėms dažniau reikia primint, kad jie žmonės.
Rusai – vienas kraujas, viena žemė.
Blogio visur yra.
Visada atsiras norinčių parduoti tave už 30 sidabrinių.
O ant mužiko vis naujos bėdos pilasi.
Totoriai po tris kartus per mėnesį. Tai badas, tai maras.
O jis vis dirba,
kantriai neša savo kryžių.
Nenusimena, tik tyli ir kenčia.
Tik meldžia Dievą, kad jėgų užtektų...
Argi tokiems Aukščiausias neatleis jų tamsumo?
Pats gi žinai, kas nors neišeina,
arba pavargai, prisikankinai, ir staiga...
Sutiksi kieno nors žmogišką žvilgsnį,
ir, tarsi per Komuniją, lengviau pasidaro.
Argi ne taip?
Štai tu apie Jėzų kalbėjai.
Gal dėl to jis ir gimė, ir buvo nukryžiuotas,
kad Dievą su žmogum sutaikytų.
Jei Jėzus – nuo Dievo, reiškia – Visagalis.
Jei mirė ant kryžiaus, reiškia taip lemta buvo?
Jo nukryžiavimas ir mirtis – Dievo rankos darbas.
Ir turėjo sukelti neapykantą ne tuose, kurie jį nukryžiavo,
o tuose, kurie jį mylėjo, jei tik būtų supę jį tą minutę.
Nes mylėjo jį kaip žmogų.
O jis savo valia juos paliko,
parodęs neteisybę ir netgi žiaurumą.
Ar supranti, ką kalbi?
Keliausi į Sibirą ikonų atnaujinti už tokias kalbas.
Argi aš neteisus?
Pats tai kalbi ką galvoji.
O man – kas? Aš pasaulietis, laisvas žmogus.
Sergejau, eikš čionai.
Tuoj. Kurkit laužą.
Foma, eime malkų.
Petras nematė nei Uspenskio,
nei Dmitrijaus soboro.
Nieko. Po miškus pašliaužios,
pamojuos teptuku, gal supras kas prie ko.
Nespėsim iki šalčių soboro ištapyti.
Greit birželis.
Kas?
Palauk. Girdi?
- Lakštingala... – O daugiau nieko?
Matai?
- Kas tai? – Eime. Eime.
Buria.
Andrejau. Kur tu?
- Eikš... – Palauk.
Žiūriu, lyg juodas žvėris slepiasi.
Viską tiems Dievo tarnams žinoti reikia...
Paleiskit.
Rytmetį paleisim.
Tik akmenėlį pakabinsim, kad būtų lengviau į vietą nuplaukti.
Kris ugnis iš dangaus – visus jus sudegins.
Sulauksit Paskutiniojo teismo.
Mes tave dabar prie šitos kryžmės pririšim.
Panašiai kaip Jėzų Kristų.
Jūs ką, vyrai?
Vyrai, negalima šitaip. Tai nuodėmė.
Bent jau kojom į viršų riškite. Vyrai. Brolyčiai.
Tegu pakaba.
Tegul taip ir nakvoja.
Niekur nedings.
Ko žemyn galva prašeisi?
Visai blogai būtų buvę.
O mus ko keikei? Grasinai ugnim sudegint...
Nuodėmė nuogiems bėgioti ir krėsti visokius...
Šiandien tokia naktis – visi mylėti turi.
Argi meilė nuodėmė?
Kokia meilė, kai suriša...
O jei draugiją atvesi? Vienuolius?
Jėga į savo tikėjimą atversti norėsite.
Manai lengva va taip, baimėje, gyventi?
O baimė todėl, kad arba visai be meilės.
Arba ji gėdinga, gyvuliška, bedvasė.
O meilė turi būti broliška.
Ar ne vis vien? Meilė gi...
Atrišk mane.
Kur buvai?
Kur buvai, klausiu?
Labai tankūs čia miškai. Apsibraižiau visas.
O vietiniams patinka – priprato.
Žmonės prie visko pripranta.
Senukams net galvoti nereikia.
Jų dienelė nuo pat ryto ritasi kaip įprasta.
O gal jiems patinka?
Tęsiasi nuo ryto iki vakaro. Ir galo nematyt.
Ech tu, pažiūrėk į ką panašus.
Apsidraskęs visas, vienos mėlynės.
Ar negėda prieš mokinius.
- Negalėjai anksčiau ateit? – Negalėjau.
Tavo nuodėmė – tavo sąžinė ir tavo maldos.
Gaudyk ją. Laikyk bobą.
- Laikyk jį. – Ją laikyk.
Bėk, Marfa.
Jūs ką? Negalit susidorot su vienu dvokiančiu mužiku?
Už ką juos šitaip? Už ką?
Netiki į Dievą. Prakeikti pagonys...
Nežiūrėk, Sergejau. Nereikia žiūrėti.
Kaip gyvenom, taip ir gyvensim.
Eik, nekvailiok.
Padėk, Fiodorai.
Jūs ką, vyrai?
Bobos užlaužt negalit?
Kur tu. Ji tave kaip mat paskandins.
Marfa. Plauk.
- Foma. – Ko tau?
Nubėgsiu išsimaudyt?
- Nėra reikalo. - Karšta juk.
Visai nekaršta. Nemeluok.
Leisk tu jam išsimaudyt.
Jam kad tik vandeny sėdėti. Prisigalvojo, kad karšta.
Ne Sergejus, o aš pirmas pasakiau, kad karšta.
Užteks. Viskas. Nori maudytis – eik.
Eik gi. Ko sėdi? Eik.
- Kur Andrejus? – Nėra.
Čia tokie dalykai... Tokie...
Tiktai...
Užeinu pas mūsų archijerejų, o ten - klyksmas, šauksmas...
Archijerejus kasdieniais drabužiais, visas raudonas bėgioja.
Sako: "Nebėr kantrybės. Viskas."
Tai jis apie jus taip.
"Jau du mėnesiai, kaip viskas paruošta,
o niekas nepadaryta, vis tinginiauja.
Šitiek pinigų užprašyta, o visi tinginiauja, niekas nepadaryta."
- Tikrai daug užprašėte? – Koks ten...
"Man vis viena -" sako.
"Danilas Juodasis, Andrejus Rubliovas. Vis viena."
"Kaip gi šitaip?" - sako. Ir va taip veidą suraukė.
"Na, ir kas. Kas man Rubliovas? Kas man Andrejus?"
"Kad iki rudens soboras būtų ištapytas ir taškas."
Pasiuntė skundą Didžiajam Kunigaikščiui.
Pasiuntinį pasiuntė pas Didįjį. Žinokitės.
O ką? Dar... Nepradėjote?
Gal žinot... Gal pradėkit... O tai...
- Kur Andrejus? – Vėl kažkur išėjo.
Gal jūs be jo galit? Pradėkit gal be jo?
Ko juokiesi? Va, jūsų kiek daug.
Jei jis ko nenusprendė, tai jūsų – va kiek.
Viena galva gerai, o dvi...
Ech, Andrejau, Andrejau.
Va, ir pasiuntinys nušuoliavo skųstis kunigaikščiui.
Tai sakyk: taip ar ne?
Taip ar ne?
Maskvoje nuspręsta buvo viskas?
Iki paskutinės smulkmenos aptarta.
Pats Didysis kunigaikštis pasakė, kad gerai.
Kas gi tau dar neaišku?
Ko mes ginčijamės du mėnesius iki užkimimo?
Gal aš pasenau, sukvailėjau?
"Paskutinis teismas." Imk ir tapyk.
Nors iš darbo išeik.
Gal atsisakykim? Grįšim ir viskas.
O kaip aš žmonėms į akis pažiūrėsiu? Iš gėdos sudegsiu.
Kokį laiką gaištame. Šilumėlė, sausa...
Kupolą seniai būtume pabaigę. Ir kolonas taip pat.
O kaip papuošti ja galim. Skambiai, gražiai...
O verdančius dervoje nusidėjėlius galima pavaizduoti taip...
Šaltis per nugarą.
Aš tokį velnią sugalvojau. Iš nosies dūmai, o akys...
Ne dūmuose reikalas.
- O kame? – Nežinau.
- Ko suki akis šonan? – Negaliu aš...
Negaliu to tapyti. Šlykštu man, supranti?
Suprask, Danila, nenoriu žmonių gąsdinti.
Atsipeikėk. Juk tai "Paskutinis teismas."
Juk tai ne aš sugalvojau.
Negaliu.
Tai ko Maskvoj tylėjai?
Nereikėjo tada imtis.
Tai nešvaru.
Koks esu. Matyt nesugebėjo manyje švarumo išugdyti.
Išeinu. Ne man toks darbas.
Dėkui jums už švelnumą ir niuksus.
Kažko išmokėt ir užteks. Eisiu dirbti.
Pakvietė tapyti Pafnutjevo cerkvę.
Kad ir nedidelė, bet garbė.
Einu tapyti "Paskutinį teismą."
Kas su manimi?
Gerai, likite, tik paskui nesigailėkite.
"Jei aš kalbėčiau žmonių ir angelų kalbomis
bet neturėčiau meilės, aš tebūčiau tik žvangantis varis.
Ir jei turėčiau pranašystės dovaną
ir pažinčiau visus slėpinius ir visą tikėjimą,
kad galėčiau net kalnus kilnoti,
bet neturėčiau meilės, aš būčiau niekas.
Jei išdalyčiau vargšams visą, ką turiu, jeigu atiduočiau savo kūną sudeginti,
bet neturėčiau meilės,
nieko nelaimėčiau.
Meilė kantri, meilė malononga,
ji nepavydi;
meilė nesididžiuoja ir neišpuiksta.
Ji nesielgia netinkamai ir neišpuiksta.
Nesidžiaugia neteisybe,
su džiaugsmu pritaria tiesai.
ji visa apima, visa tiki, viskuo viliasi ir viską ištveria.
Meilė niekada nesibaigia...
išnyks pranašystės,
paliaus kalbos, baigsis pažinimas.
Mūsų pažinimas dalinis..."
Na, kunigaikštyte, ar tai gerai?
Nuodėmė pienelį laistyt. Koks išlepimas.
O kodėl nuodėmė?
Todėl. Nuvalyk mane.
Išdžius.
Eime prie upelio pasivaikščioti.
Paleisk, Stepanai. Paleisk, o tai į arklidę išsiųsiu.
O tau ar patinka?
Geriau ir nereikia. Lengva, gražu.
Lengva...
Nešk ją iš čia. Išpaikino mama...
Nebijok, tau rūmų už mus geriau niekas nepastatys.
Argi taip ištapys? O raižiniai?
Tik Mitiajus taip gali. Raižo nepasižymėjęs.
- Lyg paukštis giedotų. – Žvelk.
Gal, žinoma, ir kaip paukštis...
Aš ir ant šiaudų permiegosiu, o tu – Didysis Kunigaikštis.
Ką, nepatinka?
Iš naujo reikia tapyti. Ir sienas ir lubas.
Tik ryškiau ir stipriau.
40 metų šiame darbe.
Svarbu ne išmanymas, o tuo išmanymu kunigaikštį išgarsinti.
Nieko neperdarinėsim.
Mums reikia eiti. Jau kitam darbui susitarėme.
Laukia mūsų Zvenigorode.
Kur?
Taip, pas tavo brolį. Ten jau ir akmenis suvežė.
Geri akmenys. Už šituos baltesni.
Kai broliukas per Velykas buvo atvažiavęs... Tada ir sutarėm.
"Ką norite," – sako, – "darykite, pinigų nepagailėsiu,
tik pastatykit man pačius gražiausius rūmus."
Į Zvenigorodą, tai į Zvenigorodą.
Pažiūrėjau į kunigaikštį, o jis visas apmirė.
Kai aš apie Zvenigorodą pasakiau?
Jis visas taip ir nutirpo.
Vis bijo, kad broliukas perspjaus jį.
- O šitą kas raižė? – Aš.
Ko į sieną neįtaisei?
Kad netiko...
- Geras žvėriūkštis. – Viskas trupa...
Sakiau kunigaikščiui, kad akmenims negailėtų.
Dabar gailisi, kad pasakiau apie Zvenigorodą.
Greičiau.
Kur Stepanas?
Kur Stepanas nujojo?
Lyg į Zvenigorodą nušuoliavo.
Tiek to.
Rankas išsitepiau.
Jaunesniam broliukui rūmus pastatysim ne blogesnius už šituos.
- Akmenys ten geresni? – Taip, geresni.
- Žiūrėk, šimtininkas. – Ko jis ten?
Palauk, vyresnysis.
Ech tu, ožy. Padėk jam. Į krūmus.
Kur mano bizūnas?
- Mikola. – Mitiajau.
Ar kas matė mano bizūną?
Velnias. Bizūną pamečiau.
Ei, ožy? Matei mano bizūną?
Sergejau, paskaityk raštą.
- Nuo kur? – Nuo kur nori.
"Šlovė, broliai, jums už tai, kad mano žodžius prisimenat
ir laikotės nurodymų, kokius esu jums davęs.
Noriu, kad žinotumėt,
kad kiekvieno vyro galva yra Kristus,
moters galva vyras, o Kristaus galva – Dievas.
Kiekvienas vyras besimeldžiantis ar pranašaudamas apdengta galva,
paniekina savo galvą.
Ir kiekviena moteris, kuri meldžiasi ar pranašauja neapgobta galva,
paniekina savo galvą.
Tai tolygu būti nuskustai.
Jei moteris neapsigobia, tai tegul ir nusikerpa.
O jei moteriai gėda nusikirpti ar nusiskusti plaukus, tegul apsigobia.
Vyrui nereikia gobti galvos,
nes jis yra Dievo atvaizdas ir atšvaitas.
O moteris yra vyro atšvaitas.
Juk ne vyras buvo padarytas iš moters, bet moteris iš vyro.
Taip pat ne vyras buvo sutvertas moteriai, o moteris vyrui
Todėl moteris privalo turėti ant galvos
valdymo ženklą dėl angelų.
Bet Viešpatyje nei moteris ką reiškia be vyro, nei vyras be moters...
Skaityk toliau...
Kaip moteris kilusi iš vyro,
taip vyras gimsta iš moters, o visa kita yra iš Dievo.
Spręskite patys: argi tinka moteriai
melsti Dievą neapsigobusiai?
Argi pati prigimtis jūsų nemoko,
jog vyrui gėda turėti ilgus plaukus.
Tuo tarpu moteriai garbė turėti ilgus plaukus.
Mat plaukai jai duoti...
Ko nutilai? Skaityk.
Moteriai garbė... Nes plaukai jai duoti vietoj..."
Danila. Klausyk, Danila.
Šventė. Šventė, Danila. O jūs sakot...
Kokie gi jie nusidėjėliai?
Kokia ji nusidėjėlė, nors ir nenešioja skarelės?
Rado nusidėjėlę.
Tiek to, neliesk. Tegu atgailauja, dievo vergas.